TRIBUNALUL

Deliberand asupra cauzei de fata, constata urmatoarele:

Prin cererea inregistrata sub nr. _____________ pe rolul Tribunalului Constanta – Sectia C_________ Administrativ si Fiscal, reclamantul A_______ A_______, în temeiul disp. art. 997 NCPC, în contradictoriu cu parata UNIVERSITATEA „OVIDIUS” C________, a solicitat, pe calea ordonanței președințiale, fără somație și fără trecerea unui termen, obligarea pârâtei la prelungirea calității reclamantului de cadru universitar titular, până la soluționarea definitivă a fondului cauzei privind menținerea calității de titular în învățământ, după împlinirea vârstei de 65 de ani.

Motivandu-si in fapt cererea, reclamantul a aratat, in esenta, ca a împlinit vârsta de 65 de ani în 12.12.2020 și a solicitat prelungirea calității de titular prin Adresa nr._____/03.08.2021 la care a primit un răspuns negativ prin Adresa nr._____/08.09.2021.

A mai arătat că deține calitatea de cadru didactic titular (profesor universitar, conducător de Doctorat și Director de Scoală Doctorală) și că în cauză este vorba de învățământ superior teologic, formă de învățământ superior cu organizare specială conform Protocolul încheiat între Ministerul Educației Naționale – Patriarhia Română și Secretariatul de Stat pentru Culte din 29.05.2014 și Statutului pentru Organizarea și Funcționarea Bisericii Ortodoxe Române publicat în M. Of. nr. 97/10.02.2020.

Astfel, reclamantul a solicitat a se avea în vedere particularitățile învățământului teologic universitar, organizat ca învățământ special, care este pus prin norme legale speciale sub jurisdicția canonică a chiriarhului locului, care are o amplă competență legală asupra funcționării facultăților de teologie, a învățământului superior de teologie pastorală, a participării studenților la programul liturgic și administrării bunurilor proprietate a Bisericii Ortodoxe Române, destinate procesului de învățământ. Sub acest aspect este relevant faptul notoriu că reclamantul are și calitatea de chiriarh al locului (Arhiepiscopul Tomisului).

Din analiza dispozițiilor legale invocate, precum și din motivația lacunară a refuzului pârâtei, care își invocă propria culpă, constând în neelaborarea metodologiei care cade, conform legii, în sarcina sa, a solicitat a se constata că sunt îndeplinite condițiile de admisibilitate prevăzute de art. 996 NCPC, în sensul că: a) în favoarea reclamantului există aparența de drept generată de textul Legii 1/2011, art. 286 alin. 6, precum și de dispozițiile legislației speciale și anume art. 87 alin. 19 și art. 118 alin. 3 din Statutul pentru Organizarea și Funcționarea Bisericii Ortodoxe Române publicat în M. Of. nr. 97/10.02.2020, art.11 – 23 din Protocolul încheiat între Ministerul Educației Naționale – Patriarhia Română și Secretariatul de Stat pentru Culte din 29.05.2014. De asemenea, reclamantul este titularul dreptului constituțional la muncă și la alegerea liberă a profesiei (art.41, al.1 din Constituție); b) măsura solicitată are caracter provizoriu, până la soluționarea definitivă a litigiului pe fond, în condițiile în care reclamantul a formulat deja plângere prealabilă conform art.7 din Legea 554/2004, înregistrată sub nr. _____/16.09.2021; c) urgența cauzei derivă din iminența începerii anului universitar; d) caracterul iremediabil al pagubei iminente constă în aceea că, în lipsa intervenției instanței, reclamantul nu va fi inclus în normele didactice și în orarul universitar, nemaiputând să-și exercite activitatea didactică o perioadă de timp imprevizibilă, fiind afectată continuitatea în învățământ, neexistând nicio posibilitate de reparare a acestei pagube, întrucât timpul trece ireversibil.

În drept, a invocat disp. art. 997 NCPC și urm, precum si dispozițiile legale speciale mentionate in cuprinsul cererii de chemare in judecata.

In dovedirea cererii, a solicitat proba cu înscrisuri, depunand la dosar: Cererea reclamantului din data de 03.08.2021; Răspunsul pârâtei nr. _____/08.04.2021; Plângerea Prealabilă nr. _____/16.09.2021.

Legal citata, parata Universitatea „Ovidius” din C________ a depus la dosar întâmpinare, solicitand respingerea cererii de ordonanță președințială ca inadmisibilă și, în subsidiar, ca neîntemeiată, pentru următoarele considerente:

În fapt, reclamantul este cadru didactic titular la Facultatea de Teologie din cadrul paratei și a împlinit vârsta de 65 de ani la data de (...)2020, aspect pe care îl evidențiază și în cererea introductivă.

La data de 16.11.2020, reclamantul a formulat cerere de menținere a calității de titular până la finalul anului universitar 2020-2021, înregistrată sub nr. _____, la care parata a răspuns favorabil, în conformitate cu Hotărârea nr. 592/24.09.2020 adoptată de Senatul universitar.

Astfel, prin Decizia Rectorului nr. 5510/20.11.2020, pentru anul universitar în curs la data formulării cererii de chemare în judecată, reclamantului i-a fost menținută calitatea de titular, prin efectul hotărârii antemenționate adoptate de senatul universitar, în calitate de cea mai înaltă structură de decizie și deliberare la nivelul universității, conform art. 213 alin. 1 din Legea 1/2011.

În data de 03.08.2021, reclamantul s-a adresat paratei cu o nouă cerere de menținere a calității de titular pentru anul universitar 2021-2022, înregistrată cu numărul _____, la care conducerea universității a formulat Răspunsul nr. _____/08.09.2021, prin care a evidențiat că, la nivelul instituției a fost adoptată HS nr. 623/29.07.2021, potrivit cu care forul decizional nu poate da curs solicitării reclamantului, având în vedere că nu există o metodologie în acest sens, astfel cum prevede art. 289 alin. 6 din Legea nr. 1/2011.

Potrivit art. 289 alin. 1 și 6 din Legea nr. 1/2011: „(1) Personalul didactic și de cercetare se pensionează la împlinirea vârstei de 65 de ani. (6) Prin excepție de la prevederile alin. (1), în cazul în care instituțiile de învățământ superior nu pot acoperi normele cu titulari, pot hotărî menținerea calității de titular în învățământ și/sau în cercetare, cu toate drepturile și obligațiile ce decurg din această calitate, pe baza evaluării anuale a performanțelor academice, după o metodologie stabilită de senatul universitar”.

Având în vedere că la nivelul instituției nu a fost stabilită și adoptată o metodologie în sensul art. 289 alin. 6 din Legea nr. 1/2011, prin Răspunsul nr. _____/08.09.2021 reclamantului i s-a evidențiat în mod corect că Senatul universitar nu poate da curs solicitării sale, având în vedere lipsa metodologiei specifice prevăzute de lege.

Parata a invocat, cu prioritate, excepția inadmisibilității cererii, raportat la obiectul acesteia, care este unul specific actelor administrative, reclamantul solicitând obligarea paratei la prelungirea calității sale de cadru didactic universitar titular, până la soluționarea definitivă a fondului cauzei privind menținerea calității de titular în învățământ, după împlinirea vârstei de 65 de ani.

Reclamantul își întemeiază și motivează acțiunea pe prevederile art. 997 C.pr.civ., care dispun în privința condițiilor de admisibilitate ale ordonanței președințiale în materie de drept comun, procedură inaplicabilă situației juridice deduse judecății în prezenta cauză.

Obiectul fondului litigiului îl reprezintă actul emis de catre parata, respectiv Hotărârea nr. 623/29.07.2021 adoptată de Senatul universitar, prin care s-a constatat că nu se poate da curs solicitărilor reclamantului, cu privire la menținerea calității de titular în cadrul Universității ,,Ovidius” din C________, în absența metodologiei prevăzute de art. 289 alin. 6 din Legea 1/2011.

Hotărârea Senatului Universității nr. 623/29.07.2021 reprezintă un act administrativ, situație în raport de care suspendarea executării acestuia se face în condițiile expres și imperativ reglementate de art. 14 alin. 1 din Legea contenciosului administrativ nr. 554/2004, care prevede: „(1) În cazuri bine justificate și pentru prevenirea unei pagube iminente, după sesizarea, în condițiile art. 7, a autorității publice care a emis actul sau a autorității ierarhic superioare, persoana vătămată poate să ceară instanței competente să dispună suspendarea executării actului administrativ unilateral până la pronunțarea instanței de fond. În cazul în care persoana vătămată nu introduce acțiunea în anularea actului în termen de 60 de zile, suspendarea încetează de drept și fără nicio formalitate”.

Totodată, art. 15 alin. 1 din Legea 554/2004 permite ca cererea de suspendare să poată fi formulată și printr-o acțiune separată, până la soluționarea acțiunii în fond.

Așa cum s-a conturat în practica judiciară de aplicare a art. 9 din Legea nr. 29/1990 și, ulterior, a art. 14 și art. 15 din Legea nr. 554/2004, suspendarea actului administrativ nu poate fi solicitată pe cale de ordonanță președințială, deoarece instituția suspendării actului administrativ are o reglementare derogatorie, prevăzută în legea privind contenciosul administrativ.

Înalta Curte de Casație și Justiție a hotărât că, în materia contenciosului administrative, este inadmisibilă cererea de ordonanță președințială ce vizează suspendarea executării actului administrativ, întrucât în acest domeniu există reglementări cu caracter derogatoriu (art. 14 și 15 din Legea nr. 554/2004), ceea ce obligă la urmarea procedurii reglementate prin acest act normativ și nu a celei de drept comun, prevăzută în Codul de procedură civilă. (Decizia nr. 4623 din 8 noiembrie 2012 pronunțată în recurs de Secția de contencios administrativ și fiscal a Înaltei Curți de Casație și Justiție).

Parata a solicitat instanței să constate că nu pot fi înlăturate de la aplicare prevederile exprese reglementate de legea speciala 554/2004, ordonanța președințială fiind inadmisibilă în astfel de situații, doctrina în materie și jurisprudenta fiind în același sens. Înalta Curte de Casație și Justiție a hotărât că înlăturarea de la aplicare a legii generale ori de câte ori există o dispoziție specială într-o materie dată, nu trebuie să fie expresă, fiind de la sine înțeleasă, întrucât este consecința directă a principiului specialia generalibus derogant. (Decizia nr. 962 din 12 martie 2014 pronunțată în recurs de Secția a II-a civilă a Înaltei Curți de Casație și Justiție).

Apreciaza parata că reclamantul încearcă să eludeze dispozițiile art. 14 din Legea 554/2004, menționând ca obiectul ordonanței îl constituie luarea unor măsuri provizorii când, în fapt, acesta urmărește suspendarea unui veritabil act administrativ.

Legea contenciosului administrativ nr. 554/2004 reglementează în art. 14 și art. 15 instituția suspendării executării actului administrativ.

Textul art. 14 reglementează situația în care se solicită suspendarea executării actului în perioada recursului prealabil și până la sesizarea instanței cu fondul acțiunii, iar art. 15 reglementează ipoteza în care se solicită suspendarea actului administrativ prin cererea adresată instanței competente să judece fondul cauzei odată cu acțiunea principală sau printr-o acțiune separată, până la soluționarea acțiunii de fond.

Astfel, în aplicarea art. 14 din Legea nr. 554/2004, reclamantul trebuia să introducă cererea de suspendare, făcând dovada că a îndeplinit procedura prealabilă prevăzută de art. 7 din Legea nr. 554/2004 și să probeze existența cazului bine justificat care să reclame o atare măsură, precum și că ea este necesară pentru prevenirea unei pagube iminente în înțelesul art. 2 lit. ș) din Legea nr. 554/2004.

Or, din cuprinsul cererii și al actelor atasate, reiese că o atare dovadă nu s-a făcut și implicit nu s-au îndeplinit condițiile prealabile.

Pentru justificarea pagubei iminente, reclamantul invocă ,,afectarea continuității în învățământ”, motiv care nu poate fi luat în considerare pentru admiterea cererii.

Pe de altă parte, în aplicarea art. 15 din Legea nr. 554/2004, reclamantul trebuia să introducă cererea de suspendare la tribunal odată cu formularea acțiunii de fond ce vizează anularea, în tot sau în parte, a actului administrativ atacat ori pe cale separată, până la soluționarea acțiunii în fond, și să își întemeieze acțiunea pe dispozițiile derogatorii ale legii speciale.

Or, având în vedere că instituția suspendării actului administrativ are o reglementare derogatorie specială cuprinsă într-o lege derogatorie de la dreptul comun, arătăm instanței că instituției suspendării nu-i pot fi aplicate dispozițiile art. 997 Cod proc.civ., fiind incidente și prevederile art. 28 alin. (1) din Legea nr. 554/2004, potrivit cărora ,,1) dispozițiile prezentei legi se completează cu prevederile Codului civil și cu cele ale Codului de procedură civilă, în măsura în care nu sunt incompatibile cu specificul raporturilor de putere dintre autoritățile publice, pe de o parte, și persoanele vătămate în drepturile sau interesele lor legitime, pe de altă parte”.

Prin urmare, atât timp cât în materia contenciosului administrativ persoana interesată are la dispoziție o cale specială de suspendare a executării unui act administrativ, reglementată expres de legea contenciosului administrativ, această suspendare nu poate fi obținuta pe calea dreptului comun al ordonanței președințiale, un astfel de demers fiind inadmisibil.

Prin obiectul prezentei cereri, reclamantul tinde a opri efectele juridice ce le produce Hotărârea Senatului Universității nr. 623/29.07.2021 pe perioada de soluționare a plângerii prealabile formulate conform art. 7 din Legea 554/2004.

Instanța urmează să analizeze din perspectiva modului în care este îndeplinită condiția existenței unui „caz bine justificat”, necesară pentru dispunerea suspendării, alături de cea a „pagubei iminente”, potrivit Legii contenciosului administrativ. Astfel cum reiese din motivarea acțiunii, reclamantul face o compilație vădit eronată între condițiile prevăzute pentru admisibilitatea ordonanței președințiale reglementate de art. 977 Cod proc. civ, cu cele prevăzute de art. 14 alin. 1 din Legea 554/2004.

Înalta Curte de Casație și Justiție a hotărât că suspendarea executării actului administrativ se poate dispune numai în situația îndeplinirii cumulative a celor două condiții prevăzute de art. 14 alin. (1) din Legea nr. 554/2004: existența unui caz bine justificat și necesitatea evitării unei pagube iminente ireparabile sau dificil de reparat.

Noțiunea de „caz bine justificat” reprezintă din perspectiva legiuitorului acele „împrejurări legate de starea de fapt și de drept care sunt de natură să creeze o îndoială serioasă în privința legalității actului administrativ”. Înalta Curte de Casație și Justiție a reținut în jurisprudența câteva situații de „caz bine justificat”: emiterea unui act administrativ de către un organ necompetent, nemotivarea actului sau emiterea sa în temeiul unor dispoziții legale abrogate ori neconstituționale.

În ceea ce privește condiția pagubei iminente, aceasta presupune producerea unui prejudiciu material viitor și previzibil, greu sau imposibil de reparat. Înalta Curte a precizat că iminența producerii unei pagube nu se prezumă, ci trebuie dovedită de persoana lezată, sub acest aspect fiind lipsite de relevanță simplele afirmații făcute de reclamant.

În situația în care se va trece peste susținerile paratei privind inadmisibilitatea acțiunii pentru nerespectarea procedurii speciale instituite de dispozițiile imperative ale art. 14 și 15 din Legea 554/2004, a aratat că, prin raportare la dispozițiile art. 997 C.pr.civ., reclamantul nu dovedește îndeplinirea cumulativă a condițiilor cerute pentru admisibilitatea ordonanței președințiale, respectiv: existența unei aparențe de drept în favoarea reclamantului; caracterul urgent al măsurii solicitate – măsura trebuie să fie necesară pentru pentru păstrarea unui drept care s-ar păgubi prin întârziere, pentru prevenirea unei pagube iminente și care nu s-ar putea repara, precum și pentru înlăturarea piedicilor ce s-ar ivi cu prilejul unei executări; vremelnicia măsurii ce urmează a fi luată; neprejudecarea fondului problemei de drept.

Analizând cererea reclamantului, instanța va constata că în cauză nu sunt îndeplinite condițiile ce trebuie îndeplinite cumulativ pentru admisibilitatea ordonanței președințiale.

În ceea ce privește condiția existenței unei aparențe de drept în favoarea reclamantului, aceasta nu este îndeplinită, sens în care a arătat că niciunul din textele de lege citate de reclamant în cererea sa nu obliga instituția pârâtă să îi mențină calitatea de titular pentru anul universitar 2021-2022.

Din contră, art. 289 alin. 6 din Legea nr. 1/2011 – lege specială în materie – reglementează situațiile în care instituțiile de învățământ superior pot hotărî menținerea calității de titular a cadrelor didactice care au atins vârsta de pensionare de 65 de ani, prevăzută expres și imperativ de dispozițiile art. 289 alin. 1 din același act normativ.

În jurisprudență, s-a arătat că aparența de drept este în favoarea reclamantului dacă poziția acestuia în cadrul raportului juridic pe care se grefează ordonanța președințială este preferabilă din punct de vedere legal, în condițiile unei sumare caracterizări și analize a situației de fapt.

În cauză, această condiție nu este îndeplinită, reclamantul nedovedind aparența dreptului de a beneficia de prelungirea/menținerea calității de titular, în lipsa unei hotărâri favorabile a instituției pârâte în acest sens și a neîntrunirii condițiilor prevăzute de lege.

De altfel, din analiza sumară a Hotărârii de Senat nr. 623/29.07.2021, reiese fără echivoc legalitatea adoptării acesteia. Contrar afirmațiilor reclamantului, parata nu își invocă propria culpă constând în neelaborarea metodologiei prevăzute de art. 289 alin. 6 din Legea nr. 1/2011, care ar cădea în sarcina sa. Din contră, se constată că Universitatea, prin prisma autonomiei universitare și a legislației în vigoare, a adoptat în mod legal și temeinic HS nr. 623/29.07.2021.

Astfel, din analiza sumară a dispozițiilor legale incidente, instanța va constata că art. 289 alin. 6 nu obligă instituțiile de învățământ superior să deroge de la regula prevăzută de art. 289 alin. 1 din Legea nr. 1/2011 și să mențină cadrele didactice pensionabile, după cum nu instituie în sarcina instituțiilor de învățământ superior nici obligația de a elabora o metodologie în acest sens, decât în situația în care ar aprecia că nu pot acoperi normele cu titulari. Prin reglementarea prevăzută la art. 289 alin 6 din Legea nr.1/2011, intenția legiuitorului nu este de a stabili o obligație în sarcina instituției de învățământ superior, ci o posibilitate, determinată strict de necesitățile de fapt ale unei universități, aspect în raport cu care condiția aparenței de drept în favoarea reclamantului nu este întrunită.

Universitatea ,,Ovidius” din C________ nu se află în situația de a nu putea acoperi normele didactice cu titularii existenți.

Or, conduita paratei demonstrează fără echivoc respectarea textului de lege, raportat la situația de fapt constatată în cadrul instituției de învățământ superior.

De altfel, orice aprecieri cu privire la legalitatea și temeinicia hotărârii universității cu privire la menținerea calității de titular implică analizarea unor aspecte de fond și sunt incompatibile cu procedura ordonanței președințiale.

De asemenea, nu pot fi avute în vedere nici aspectele referitoare la incidența în cauză a dispozițiilor art. 41 alin. 1 din Constituție sau ale dispozițiilor citate din HG 53/2008, acestea nereglementând dreptul universităților de a menține, în anumite situații, calitatea de titular a cadrelor didactice care împlinesc vârsta de pensionare.

Reclamantul se prevalează, în motivarea aparenței dreptului, de particularitățile învățământului teologic universitar, încercând să inducă instanței ideea de interdependență între atribuțiile functiei de chiriarh cu cele de cadru didactic titular. Or, invocarea unor asemenea motive este nefondată, întrucât îndeplinirea atribuțiilor funcției de chiriarh nu este determinată de îndeplinirea calității de profesor titular.

Astfel, potrivit art. 78 alin. 1 din HG 53/2008 privind Statutul pentru organizarea și funcționarea Bisericii Ortodoxe Române, publicat în M. Of. nr. 97/10.02.2020: „Chiriarhul este conducătorul canonic al mănăstirilor, schiturilor și metocurilor din eparhia sa, cu excepția prevăzută de art. 26 alin. (38) din prezentul statut. (…)”.

Deși înțelege să invoce dispozițiile art. 87 alin. 19 din HG 53/2008, reclamantul face referire, în fapt, la dispozițiile art. 88 alin. 19, care statuează atribuțiile chiriarhului în legătură cu numirea și încadrarea personalului didactic: „acordă sau retrage binecuvântarea (aprobarea scrisă) pentru numirea personalului didactic de predare a religiei din unitățile de învățământ public și particular, pentru încadrarea personalului didactic și a personalului de conducere din școlile confesionale și de la instituțiile de învățământ preuniversitar și universitar teologic din eparhia sa”, aspect fără relevanță în cauză, câtă vreme petitul acțiunii sale nu vizează un act de numire pentru personalul didactic din instituția pârâtă.

Mai mult, dispozițiile art. 118 alin. 3 din HG 53/2008 invocate de către reclamant prevăd că „unitățile de învățământ preuniversitar și universitar teologic se află în jurisdicția canonică a Sfântului Sinod și a chiriarhului locului și în subordinea administrativă a autorităților și instituțiilor competente prevăzute de lege”.

Reiese încă o dată, cu precădere, că, în speță, jurisdicția reclamantului, în calitate de chiriarh, operează doar din punct de vedere canonic, iar din punct de vedere administrativ se supune autorității paratei și legii aplicabile acesteia, ca instituție laică de învățământ superior, guvernată de dispozițiile Legii educației naționale nr. 1/2011.

Parata a invocat prevederile art. 123 alin. 1 din actul normativ antemenționat, conform cu care „Instituțiile de învățământ superior se organizează și funcționează independent de orice ingerințe ideologice, politice sau religioase”.

Nu în ultimul rând, stabilirea aparenței de drept în favoarea reclamantului ar afecta inclusiv condiția neprejudecării fondului problemei de drept, în condițiile în care admiterea cererii de ordonanță președințială ar avea ca efect pronunțarea instanței cu privire la legalitatea și temeinicia Hotărârii Senatului nr. 623/29.07.2021, antamând fondul litigiului.

Prin urmare, instanța va constata că în favoarea reclamantului nu există aparența unei situații juridice legale care ar putea să justifice interesul legitim de a obliga pârâta la menținerea calității de titular, motiv pentru care solicita respingerea cererii de ordonanță președințială ca inadmisibilă.

Cu privire la vremelnicia măsurii ce urmează a fi luată, a aratat ca, potrivit dispozițiilor art. 997 C.pr.civ., măsura dispusă trebuie să aibă caracter provizoriu, care să nu conducă la rezolvarea fondului, ci să mențină o situație de fapt până la soluționarea fondului cauzei.

Apreciaza că în cauză nu este îndeplinită această condiție, întrucât pronunțarea unei hotărâri de admitere a cererii reclamantului ar obliga universitatea pârâtă să includă reclamantul în statele de funcții aferente anului universitar 2021-2022, înscrisuri care au fost întocmite în termenele și condițiile prevăzute de Legea nr. 1/2011. Mai mult decât atât, prin pronunțarea unei atare hotărâri s-ar aduce atingere principiului autonomiei universitare, garantate prin Constituție și prin art. 3 lit. k, respectiv art. 118 alin. 1 lit. a din Legea 1/2011.

Principiul autonomiei universitare impune limitele controlului judecătoresc al instanței de contencios administrativ; capacitatea de a decide și de a emite acte ce reflectă voința colectivă aparține Universității, prin organismele sale de conducere, ale căror organizare, competențe și funcționare sunt stabilite prin Carta Universitară și prin Legea nr. 1/2011.

Autonomia universitară se realizează inclusiv prin dreptul comunității universitare de a-și gestiona resursele umane, astfel cum statuează art. 123 alin. 2 din Legea nr. 1/2011: „Autonomia universitară dă dreptul comunității universitare să își stabilească misiunea proprie, strategia instituțională, structura, activitățile, organizarea și funcționarea proprie, gestionarea resurselor materiale și umane, cu respectarea strictă a legislației în vigoare”.

Mai mult, soluțiile pe care le poate pronunța instanța de contencios administrativ sunt prevăzute expres și limitativ de dispozițiile art. 18 alin. 1 din Legea 554/2004, aceasta neputându-se substitui paratei, în calitate de titulară a dreptului de decizie cu privire la menținerea calității de titular a unui cadru didactic cu care are raporturi de muncă.

Cu privire la caracterul urgent al măsurii solicitate, a aratat ca, potrivit legii, condiția esențială care justifică folosirea ordonanței președințiale este urgența; Codul de procedură civilă nu o definește, însă stabilește situațiile în care există urgență, respectiv atunci când păstrarea unui drept, prevenirea unei pagube iminente sau înlăturarea unei piedici ivite în cursul unei executări nu se poate realiza în mod eficace pe calea acțiunii de drept comun.

Urgența nu se prezumă, ci trebuie dovedită de părți și motivată de judecător, cu arătarea considerentelor pentru care, în împrejurările de fapt concrete, o parte se află în pericol de a-i fi păgubit un drept prin întârziere sau de a suferi o pagubă iminentă ce nu s-ar putea repara.
În cauza de față, reclamantul nu dovedește urgența, astfel cum aceasta este reglementată de art. 997 NCPC. Din aspectele prezentate în acțiune rezultă fără echivoc că hotărârea instituției pârâte nu îl prejudiciază pe reclamant, care va beneficia de dispozițiile art. 289 alin. 1 din Legea nr. 1/2011. Mai mult decât atât, hotărârea paratei nu împietează asupra dreptului reclamantului de a solicita continua prestării activităților didactice după pensionare, atât în cadrul Facultății de Teologie, cât și în cadrul Școlii Doctorale de Teologie, conform art. 289 alin. 3 teza finală cadrele didactice pensionate putând fi plătite în regim de plată cu ora.

De asemenea, condiția urgenței nu este îndeplinită nici prin prisma intervalului de timp scurs de la producerea faptului prezumat prejudiciabil – respectiv de la adoptarea HS nr. 623/29.07.2021 și până la introducerea cererii de ordonanță președințială.

Nu în ultimul rând, pronunțarea unei hotărâri de admitere a cererii reclamantului ar prejudicia universitatea pârâtă, care ar fi obligată să își nesocotească politicile de resurse umane, să treacă peste voința forului decizional și să modifice statele de funcții întocmite pentru anul universitar 2021-2022 pentru a-l include și pe reclamant.

Cu privire la neprejudecarea fondului problemei de drept, a aratat ca, potrivit dispozițiilor art. 997 NCPC, pe cale de ordonanța președințiala nu pot fi dispuse măsuri care să rezolve litigiul în fond și nici măsuri a căror executare nu ar mai face posibilă restabilirea situației de fapt.

Apreciaza că în cauză nu este îndeplinită această condiție, întrucât reclamantul solicită de fapt instanței de judecată să se pronunțe cu privire la legalitatea și oportunitatea deciziilor subscrisei referitor la menținerea, în anul universitar 2021-2022, a calității de titular a cadrelor didactice care au împlinit vârsta de 65 de ani, în speță a Hotărârii nr. 623/29.07.2021 prin care Senatul universitar a decis să nu dea curs solicitărilor de menținere a calității de titular a cadrelor didactice pensionabile, pentru anul universitar 2021-2022.

Or, prin pronunțarea unei hotărâri de admitere, consideră că instanța s-ar pronunța asupra legalității, oportunității și temeiniciei hotărârilor paratei, statuând asupra fondului.

Contrar susținerilor reclamantului, parata a gestionat cererile de menținere a calității de titular cu respectarea legislației incidente, respectiv a dispozițiilor art. 289 din Legea nr. 1/2011 și a principiului autonomiei universitare.

Nu în ultimul rând, în jurisprudență s-a statuat că admisibilitatea ordonanței președințiale se analizează nu doar din perspectiva formală a condițiilor prevăzute de alin. (l) al art. 997 NCPC, ci și din perspectiva consecințelor pe care o astfel de măsură provizorie le poate avea asupra tuturor drepturilor părților implicate în proces.

Or, pronunțarea unei hotărâri de admitere a cererii privind emiterea unei ordonanțe președințiale ar avea drept consecință obligarea instituției pârâte de a menține calitatea de cadru didactic titular a reclamantului, în speță de a prelungi un contract individual de muncă cu încălcarea prevederilor Legii 1/2011 și a autonomiei universitare consacrate constituțional, fără a fi întrunite condițiile legale cerute în acest sens, și contrar voinței forului decizional suprem al instituției.

Astfel, regula generală în materie cu privire la încetarea contractului de muncă prin pensionare este stipulată prin Codul Muncii art. 56. alin. (1): „Contractul individual de muncă existent încetează de drept: (…) c) la data îndeplinirii cumulative a condițiilor de vârstă standard și a stagiului minim de cotizare pentru pensionare (…)”.

Art. 289 alin. 1 din Legea nr. 1/2011, ca lege specială în materie, reglementează derogarea de la prevederile Codului Muncii mai sus menționate, statuând că „Personalul didactic și de cercetare se pensionează la împlinirea vârstei de 65 de ani”.

Reglementarea conținută de norma specială este imperativă.

Cu toate acestea, legiuitorul a înțeles să reglementeze o excepție de la dispozițiile imperative privind încetarea de drept, la împlinirea vârstei de 65 de ani, a raporturilor de muncă dintre un cadru didactic și angajatorul său, în ipoteza în care universitatea s-ar afla în imposibilitatea de a acoperi normele didactice cu titulari, în atare situație aceasta având drept de decizie în privința menținerii ca titulari a cadrelor didactice care au împlinit vârsta de 65 de ani.

Excepția nu are caracter obligatoriu, aplicarea ei fiind lăsată de legiuitor la aprecierea Senatului universitar, prin adoptarea unei metodologii specifice, în funcție de necesitățile universității în legătură cu resursa umană didactică.

Instituția pârâtă a utilizat, până la data de 24.09.2020, Metodologia de evaluare și stabilire a menținerii calității de titular în învățământ a cadrelor didactice pensionabile, a cărei aplicabilitate a încetat, începând cu anul universitar 2020-2021, prin Hotărârea nr. 591 adoptată de Senatul universitar. Aceasta a fost urmată de Hotărârea nr. 592/24.09.2020, care a instituit următoarele prevederi, valabile pentru anul universitar 2020-2021: ,,cadrele didactice care împlinesc vârsta de pensionare în cursul anului universitar își păstrează, la cerere (depusă cu cel mult 30 de zile înainte de împlinirea vârstei de pensionare), calitatea de titular până la sfârșitul anului universitar (indiferent de gradul didactic). Cererea este aprobată de către Rectorul universității. Depunerea cererii în afara termenului prevăzut conduce la pierderea dreptului de a solicita menținerea în activitate”.

Pentru toate argumentele invocate, parata solicită ca, în raport cu toate apărările expuse, să se dispuna admiterea excepției inadmisibilității, cu consecinta respingerii cererii de chemare in judecată ca inadmisibilă; pe fond, respingerea cererii de chemare in judecata ca neîntemeiată.

În drept, a invocat disp. art. 997 NCPC, art. 14 și 15 din Legea 554/2004, Legea 1/2011.

În sustinerea intampinarii, a solicitat proba cu înscrisuri, precum și orice alte probatorii ar rezulta din dezbateri, depunand la dosar Hotărârile Senatului universitar nr. 591/24.09.2020, nr. 592/24.09.2020 și nr. 623/29.07.2021, cererea nr. _____/16.11.2020 și Decizia nr. 5510/20.11.2020.

Instanta a incuviintat proba cu inscrisurile depuse la dosar.

Instanta a unit cu fondul exceptia inadmisibilitatii cererii, invocata de catre parata, luand concluziile partilor asupra acesteia.

Analizand actele si lucrarile dosarului, instanta retine urmatoarele:

Prin cererea inregistrata sub nr. _____________ pe rolul Tribunalului Constanta – Sectia C_________ Administrativ si Fiscal, reclamantul A_______ A_______, în temeiul disp. art. 997 NCPC, în contradictoriu cu parata UNIVERSITATEA „OVIDIUS” C________, a solicitat, pe calea ordonanței președințiale, fără somație și fără trecerea unui termen, obligarea pârâtei la prelungirea calității reclamantului de cadru universitar titular, până la soluționarea definitivă a fondului cauzei privind menținerea calității de titular în învățământ, după împlinirea vârstei de 65 de ani.

Reclamantul A_______ A_______ este cadru didactic titular la Facultatea de Teologie din cadrul paratei și a împlinit vârsta de 65 de ani la data de 12.12.2020.

La data de 16.11.2020, reclamantul a formulat cerere de menținere a calității de titular până la finalul anului universitar 2020-2021, înregistrată sub nr. _____, la care parata a răspuns favorabil, în conformitate cu Hotărârea nr. 592/24.09.2020 adoptată de Senatul universitar.

Prin Decizia Rectorului nr. 5510/20.11.2020, pentru anul universitar în curs la data formulării cererii de chemare în judecată, reclamantului i-a fost menținută calitatea de titular, prin efectul hotărârii antemenționate adoptate de senatul universitar, în calitate de cea mai înaltă structură de decizie și deliberare la nivelul universității, conform art. 213 alin. 1 din Legea 1/2011, reclamantului raspunzandu-i-se in sensul ca „pe perioada 12.12.2020 – 30.09.2021, d-lui A_______ A_______ – prof. univ. dr. la Facultatea de teologie, i se mentine calitatea de titular in invatamant si dupa data implinirii varstei de pensionare, cu toate drepturile si obligatiile ce decurg din aceasta calitate, in conformitate cu disp. art. 289 alin. 6 din Legea nr. 1/2011, modificat prin art. 90 din OUG nr. 49/30.06.2014”.

În data de 03.08.2021, reclamantul s-a adresat paratei cu o nouă cerere de menținere a calității de titular pentru anul universitar 2021-2022, înregistrată cu numărul _____, la care conducerea universității a formulat Răspunsul nr. _____/08.09.2021, prin care a evidențiat că, la nivelul instituției a fost adoptată HS nr. 623/29.07.2021, potrivit cu care forul decizional nu poate da curs solicitării reclamantului, având în vedere că nu există o metodologie în acest sens, astfel cum prevede art. 289 alin. 6 din Legea nr. 1/2011.

Cu privire la excepția inadmisibilității cererii, raportat la obiectul acesteia, specific actelor administrative - reclamantul solicitând obligarea paratei la prelungirea calității sale de cadru didactic universitar titular, până la soluționarea definitivă a fondului cauzei privind menținerea calității de titular în învățământ, după împlinirea vârstei de 65 de ani -, instanta retine ca este nefondata, pentru urmatoarele considerente:

Analizand cererea formulata de catre reclamant, instanta observa faptul ca acesta nu si-a intemeiat demersul juridic pe dispozitiile Legii nr. 554/2004 a contenciosului administrativ, ci pe cele ale Codului de procedura civila, respectiv disp. art. 997 NCPC.

Faptul ca reclamantul a precizat ca, pentru a promova cererea de anulare a actului administrativ prin care s-a materializat refuzul paratei de continuare a activitatii reclamantului dupa implinirea varstei de 65 de ani, a formulat, in baza disp. art. 7 din Legea nr. 554/2004, plangere prealabila inregistrata la emitentul actului administrativ, recte Senatul Universitatii Ovidius din Constanta, nu indrituieste instanta a aprecia ca cererea formulata de catre reclamant este un „cumul” de solicitari in baza a doua reglementari diferite, care nu pot coexista, respectiv cele ale Legii nr. 554/2004 si cele ale Codului de procedura civila.

De altfel, reclamantul nu contesta in instanta un act administrativ anume, nici nu ar putea solicita suspendarea unui refuz, in temeiul dispozitiilor Legii nr. 554/2004 – art. 14, 15, ci solicita, in temeiul dispozitiilor art. 997 NCPC, obligarea paratei la prelungirea calității reclamantului de cadru universitar titular, până la soluționarea definitivă a fondului cauzei privind menținerea calității de titular în învățământ, după împlinirea vârstei de 65 de ani, apreciind ca fiind indeplinite conditiile cumulative de admisibilitate evocate imperativ de disp. art. 997 NCPC.

Reclamantul își întemeiază și motivează acțiunea pe prevederile art. 997 C.pr.civ., care dispun în privința condițiilor de admisibilitate ale ordonanței președințiale în materie de drept comun, procedură pe deplin aplicabilă situației juridice deduse judecății în prezenta cauză.

Obiectul fondului litigiului nu îl reprezintă actul emis de catre parata, respectiv Hotărârea nr. 623/29.07.2021 adoptată de Senatul universitar - prin care s-a constatat că nu se poate da curs solicitărilor reclamantului, cu privire la menținerea calității de titular în cadrul Universității ,,Ovidius” din C________, în absența metodologiei prevăzute de art. 289 alin. 6 din Legea 1/2011 -, in sensul anularii sau suspendarii acestuia, intrucat nu se solicita si nici nu se poate solicita, asa cum s-a retinut anterior, suspendarea unui refuz, in baza disp. art. 14 si 15 din Legea nr. 554/2004.

Este adevarat ca Hotărârea Senatului Universității nr. 623/29.07.2021 reprezintă un act administrativ, situație în raport de care suspendarea executării acestuia se face în condițiile expres și imperativ reglementate de art. 14 alin. 1 din Legea contenciosului administrativ nr. 554/2004, care prevede: „(1) În cazuri bine justificate și pentru prevenirea unei pagube iminente, după sesizarea, în condițiile art. 7, a autorității publice care a emis actul sau a autorității ierarhic superioare, persoana vătămată poate să ceară instanței competente să dispună suspendarea executării actului administrativ unilateral până la pronunțarea instanței de fond. În cazul în care persoana vătămată nu introduce acțiunea în anularea actului în termen de 60 de zile, suspendarea încetează de drept și fără nicio formalitate”, dar aceste dispozitii ar fi aplicabile doar in situatia in care actul respectiv nu ar contine un refuz, ci o interdictie.

De asemenea, este real ca, potrivit practicii judiciare de aplicare a art. 14 și art. 15 din Legea nr. 554/2004, suspendarea actului administrativ nu poate fi solicitată pe cale de ordonanță președințială, deoarece instituția suspendării actului administrativ are o reglementare derogatorie, prevăzută în legea privind contenciosul administrativ si ca Înalta Curte de Casație și Justiție a hotărât că, în materia contenciosului administrativ, este inadmisibilă cererea de ordonanță președințială ce vizează suspendarea executării actului administrativ, întrucât în acest domeniu există reglementări cu caracter derogatoriu (art. 14 și 15 din Legea nr. 554/2004), ceea ce obligă la urmarea procedurii reglementate prin acest act normativ și nu a celei de drept comun, prevăzută în Codul de procedură civilă (Decizia nr. 4623 din 8 noiembrie 2012 pronunțată în recurs de Secția de contencios administrativ și fiscal a Înaltei Curți de Casație și Justiție), insa, in cauza, nu se cere suspendarea unui act administrativ, actiunea avand ca obiect “obligatie de a face”.

Astfel, inadmisibilitatea pe care o retine ICCJ atunci cand analizeaza cererea de ordonanta presedintiala avand ca obiect suspendarea executarii actului administrativ nu se refera insa si la obligatia de a face in sarcina unei autoritati publice, instanta investita cu solutionarea unei ordonante presedintiale cu acest obiect avand obligatia de a verifica indeplinirea conditiilor prevazute de lege pentru admisibilitatea unei astfel de cereri, astfel cum sunt prevazute de art. 997 NCPC. De altfel, in cuprinsul Legii nr. 554/2004 nu se regasesc dispozitii care sa interzica aplicarea procedurii ordonantei presedintiale in litigiile de contencios administrativ avand ca obiect obligatia de a face si nu de contestare sau suspendare a unui refuz.

In atare situatie, instanta nu va analiza dispozitiile de admisibilitate prevazute de disp. art. 14 ale Legii nr. 554/2004, respectiv procedura prealabilă prevăzută de art. 7 din Legea nr. 554/2004, existența cazului bine justificat care să reclame o atare măsură, precum și prevenirea unei pagube iminente în înțelesul art. 2 lit. ș) din Legea nr. 554/2004, ci se va raporta exclusiv la conditiile prevazute imperativ de disp. art. 997 NCPC.

Astfel, reclamantul a solicitat, în temeiul disp. art. 997 NCPC, în contradictoriu cu parata, pe calea ordonanței președințiale, fără somație și fără trecerea unui termen, obligarea acesteia la prelungirea calității reclamantului de cadru universitar titular, până la soluționarea definitivă a fondului cauzei privind menținerea calității de titular în învățământ, după împlinirea vârstei de 65 de ani.

Analizând cererea reclamantului, instanța retine că în cauză nu este indeplinita niciuna dintre conditiile pentru admisibilitatea ordonanței președințiale.

Disp. art. 997 NCPC prevad: „Condiții de admisibilitate. (1) Instanța de judecată, stabilind că în favoarea reclamantului există aparența de drept, va putea să ordone măsuri provizorii în cazuri grabnice, pentru păstrarea unui drept care s-ar păgubi prin întârziere, pentru prevenirea unei pagube iminente și care nu s-ar putea repara, precum și pentru înlăturarea piedicilor ce s-ar ivi cu prilejul unei executări”.

Referitor la condiția existenței unei aparențe de drept în favoarea reclamantului, instanta retine ca aceasta nu este îndeplinită.

Astfel, se retine ca niciunul din textele de lege citate de reclamant în cererea sa nu obliga instituția pârâtă să îi mențină calitatea de titular pentru anul universitar 2021-2022, textele de lege creand doar o vocatie si nu un drept persoanei care solicita continuarea activitatii dupa varsta de pensionare 65 de ani.

Disp. art. 289 alin. 6 din Legea nr. 1/2011 – lege specială în materie – reglementează situațiile în care instituțiile de învățământ superior pot hotărî menținerea calității de titular a cadrelor didactice care au atins vârsta de pensionare de 65 de ani, prevăzută expres și imperativ de dispozițiile art. 289 alin. 1 din același act normativ.

Ordonanta presedintiala presupune o analiza a situatiei de fapt sumara, nefiind permisa antamarea fondului. Or, cercetarea conditiei referitoare la aparența de drept, prin examinarea sumara a situatiei de fapt, presupune a se stabili daca poziția reclamantului în cadrul raportului juridic pe care se grefează ordonanța președințială este preferabilă din punct de vedere legal, condiție neîndeplinită in speta.

Chiar daca parata invoca neelaborarea metodologiei prevăzute de art. 289 alin. 6 din Legea nr. 1/2011, care ar cădea în sarcina sa, nu se poate sustine ca aceasta invoca propria culpa, intrucat disp. art. 289 alin. 6 nu obligă instituțiile de învățământ superior să deroge de la regula prevăzută de art. 289 alin. 1 din Legea nr. 1/2011 și să mențină cadrele didactice pensionabile, după cum nu instituie în sarcina instituțiilor de învățământ superior nici obligația de a elabora o metodologie în acest sens, decât în situația în care ar aprecia că nu pot acoperi normele cu titulari.

De altfel, disp. art. 289 alin 6 din Legea nr.1/2011 nu stabilesc o obligație în sarcina instituției de învățământ superior, ci o posibilitate, determinată strict de necesitățile de fapt ale unei universități, aspect în raport cu care condiția aparenței de drept în favoarea reclamantului nu este întrunită, acesta din urma neavand un drept, ci o simpla vocatie, care se justifica si devine activa in situatia in care Universitatea ,,Ovidius” din C________ nu se află în situația de a nu putea acoperi normele didactice cu titularii existenți; or, in speta nu s-a facut o astfel de dovada, iar un probatoriu complex in acest sens ar excede notiunii si cadrului legal al ordonantei presedintiale.

În motivarea aparenței dreptului, reclamantul se prevalează de particularitățile învățământului teologic universitar, încercând să inducă instanței ideea de interdependență între atribuțiile functiei de chiriarh cu cele de cadru didactic titular, insa, invocarea unor asemenea motive este nefondată, întrucât îndeplinirea atribuțiilor funcției de chiriarh nu este determinată de îndeplinirea calității de profesor titular.

Potrivit art. 78 alin. 1 din HG 53/2008 privind Statutul pentru organizarea și funcționarea Bisericii Ortodoxe Române, publicat în M. Of. nr. 97/10.02.2020: „Chiriarhul este conducătorul canonic al mănăstirilor, schiturilor și metocurilor din eparhia sa, cu excepția prevăzută de art. 26 alin. (38) din prezentul statut. (…)”.

Disp. art. 118 alin. 3 din HG 53/2008 invocate de către reclamant prevăd că „unitățile de învățământ preuniversitar și universitar teologic se află în jurisdicția canonică a Sfântului Sinod și a chiriarhului locului și în subordinea administrativă a autorităților și instituțiilor competente prevăzute de lege”.

Insa, in speta, B____________ B______ din Constanta este instituție laică de învățământ superior, guvernată de dispozițiile Legii educației naționale nr. 1/2011, motiv pentru care, din punct de vedere administrativ, reclamantul se supune autorității paratei și legii aplicabile acesteia.

Mai mult, disp. art. 123 alin. 1 din Legea educației naționale nr. 1/2011 prevad ca „Instituțiile de învățământ superior se organizează și funcționează independent de orice ingerințe ideologice, politice sau religioase”.

Cu privire la neprejudecarea fondului problemei de drept, se retine ca, potrivit dispozițiilor art. 997 NCPC, pe cale de ordonanța președințiala nu pot fi dispuse măsuri care să rezolve litigiul în fond și nici măsuri a căror executare nu ar mai face posibilă restabilirea situației de fapt.

Or, cata vreme reclamantul solicită instanței să se pronunțe cu privire la legalitatea și oportunitatea deciziilor paratei referitor la menținerea, în anul universitar 2021-2022, a calității de titular a cadrelor didactice care au împlinit vârsta de 65 de ani, în speță a Hotărârii nr. 623/29.07.2021 prin care Senatul universitar a decis să nu dea curs solicitărilor de menținere a calității de titular a cadrelor didactice pensionabile, pentru anul universitar 2021-2022, se apreciaza ca nu este indeplinita conditia neprejudecarii fondului, cu atat mai mult cu cat, în jurisprudență, s-a statuat că admisibilitatea ordonanței președințiale se analizează nu doar din perspectiva formală a condițiilor prevăzute de alin. (l) al art. 997 NCPC, ci și din perspectiva consecințelor pe care o astfel de măsură provizorie le poate avea asupra tuturor drepturilor părților implicate în proces.

Potrivit disp. art. 56. alin. (1): „Contractul individual de muncă existent încetează de drept: (…) c) la data îndeplinirii cumulative a condițiilor de vârstă standard și a stagiului minim de cotizare pentru pensionare (…)”.

Art. 289 alin. 1 din Legea nr. 1/2011, ca lege specială în materie, reglementează derogarea de la prevederile Codului Muncii mai sus menționate, statuând că „Personalul didactic și de cercetare se pensionează la împlinirea vârstei de 65 de ani”.

In acest sens, exceptia de la lege intervine în ipoteza în care universitatea s-ar afla în imposibilitatea de a acoperi normele didactice cu titulari, în atare situație aceasta având drept de decizie în privința menținerii ca titulari a cadrelor didactice care au împlinit vârsta de 65 de ani, neavand caracter obligatoriu, legea lasand aceste aspecte la aprecierea Senatului universitar, prin adoptarea unei metodologii specifice, în funcție de necesitățile de resurse umane didactice.

Până la data de 24.09.2020, parata a elaborat si utilizat Metodologia de evaluare și stabilire a menținerii calității de titular în învățământ a cadrelor didactice pensionabile, cu aplicabilitate pana la debutul anului universitar 2020-2021, prin Hotărârea nr. 591 adoptată de Senatul universitar, aceasta a fost urmată de Hotărârea nr. 592/24.09.2020.

Or, instanta apreciaza ca prelungirea unui contract individual de muncă cu încălcarea prevederilor Legii 1/2011 și a autonomiei universitare consacrate constituțional, fără a fi întrunite condițiile legale cerute în acest sens, și contrar voinței forului decizional suprem al instituției, prin pronunțarea unei hotărâri de admitere a cererii privind emiterea unei ordonanțe președințiale ar avea drept consecință obligarea instituției pârâte de a menține calitatea de cadru didactic titular a reclamantului, echivaland cu o veritabila judecare a fondului, cu atat mai mult cu cat normele legale permit recunoașterea calității de titular în învățământ de către senatul universitar, într-o altă modalitate decât concursul, la care sunt obligate să se supună toate celelalte persoane care vor să acceadă pe posturile didactice ca titulari, conferindu-se calitatea de titulari unor cadre didactice care au statutul de pensionari, iar consfintirea de catre instanta, pe calea ordonantei presedintiale, a unei astfel de recunoasteri permite fara echivoc denaturarea naturii juridice a acestei cai speciale prevazute de disp. art. 997 NCPC.

In acest context, stabilirea aparenței de drept în favoarea reclamantului ar afecta condiția neprejudecării fondului problemei de drept, admiterea cererii de ordonanță președințială avand ca efect pronunțarea instanței cu privire la legalitatea și temeinicia Hotărârii Senatului nr. 623/29.07.2021, antamând fondul litigiului, aspect nepermis in cadrul acestei cai speciale.

Referitor la vremelnicia măsurii ce urmează a fi luată, instanta retine ca, potrivit dispozițiilor art. 997 C.pr.civ., măsura dispusă trebuie să aibă caracter provizoriu, care să nu conducă la rezolvarea fondului, ci să mențină o situație de fapt până la soluționarea fondului cauzei, ceea ce nu este indeplinit in speta.

Pe de o parte, chiar daca face dovada existentei plangerii prealabile formulate si inregistrate in evidenta institutiei parate, în cauză nu este îndeplinită această condiție, intrucat vremelnicia presupune fara echivoc existenta unui dosar pe rolul instantei, pana la solutionarea caruia sa se intinda efectele ordonantei presedintiale. Or, in speta, nu exista un dosar pe rolul instantei, prin care reclamantul sa solicite anularea actului administrativ, simpla demarare a procedurii prealabile nesatisfacand indeplinirea conditiei, care este neechivoca si imperativa.

Pe de alta parte, pronunțarea unei hotărâri de admitere a cererii reclamantului ar obliga universitatea pârâtă să includă reclamantul în statele de funcții aferente anului universitar 2021-2022, înscrisuri care au fost întocmite în termenele și condițiile prevăzute de Legea nr. 1/2011, ceea ce ar echivala cu o pronuntare asupra fondului, cata vreme prelungirea perioadei de activitate in calitate de cadru universitar titular ar fi pentru minim un an, astfel cum prevad dispozitiile Legii nr. 1/2011, ceea ce ar transforma solutia provizorie a ordonantei intr-una definitiva.

Nu în ultimul rând, pronunțarea unei hotărâri de admitere a cererii reclamantului ar prejudicia universitatea pârâtă, prin obligarea modificarii statelor de funcții întocmite pentru anul universitar 2021-2022, pentru a-l include și pe reclamant.

Cu privire la urgenta măsurii solicitate, instanta retine ca nici aceasta conditie nu este indeplinita in speta.

Desi nu este definita expressis verbis in lege, pentru a expune continutul urgentei, sunt utilizate exemplificari care reclama urgenta, respectiv atunci când păstrarea unui drept, prevenirea unei pagube iminente sau înlăturarea unei piedici ivite în cursul unei executări nu se poate realiza în mod eficace pe calea acțiunii de drept comun.

Intrucat urgența nu se prezumă, aceasta trebuie dovedită de părți și motivată de judecător, cu arătarea considerentelor care releva starea de pericol in care se afla reclamantul, de a-i fi păgubit un drept prin întârziere sau de a suferi o pagubă iminentă ce nu s-ar putea repara.
Or, in speta, reclamantul nu dovedește urgența, astfel cum aceasta este reglementată de art. 997 NCPC, nici existenta fara echivoc a unui prejudiciu.

Mai mult, instanta retine ca reclamantul se poate prevala in continuare si de dispozițiile art. 289 alin. 1 si 3 din Legea nr. 1/2011, in vederea continuarii prestării activităților didactice după pensionare, atât în cadrul Facultății de Teologie, cât și în cadrul Școlii Doctorale de Teologie, în regim de plată cu ora.

Dincolo de cercetarea indeplinirii conditiilor de admisibilitate a ordonantei presedintiale, instanta retine ca orice alte aprecieri cu privire la legalitatea și temeinicia hotărârii universității cu privire la menținerea calității de titular implică analizarea unor aspecte de fond incompatibile cu procedura ordonanței președințiale.

Avand in vedere aceste argumente si considerente, instanta retine ca cererea reclamantului, pe calea ordonantei presedintiale, este nefondata, urmand a o respinge ca nefondata.

PENTRU ACESTE MOTIVE

ÎN NUMELE LEGII

HOTARASTE

Respinge excepția inadmisibilității cererii, ca nefondata.

Respinge cererea pe calea ordonanței președințiale, formulata de către reclamantul A_______ A_______, cu sediul domiciliul procesual ales în C________, ___________________________, județul C________, în contradictoriu cu pârâta B____________ B______ B________, cu sediul în C________, __________________, județul C________, ca nefondata.

Cu recurs in 5 zile de la pronunțare.

Pronunțață in data de 27.09.2021, prin punerea soluției la dispoziția parților, prin mijlocirea grefei instanței.